Analiza je revija za analitično filozofijo, ki poudarja racionalni, argumentativni pristop k filozofskim problemom tako s teoretičnega kot praktičnega področja. V uvodniku prve številke, ki je izšla leta 1997, je takratno uredništvo prepoznalo tri razloge, ki so govorili v prid taki reviji. Prvič, omogočala naj bi nadaljnji razvoj analitične filozofije v Sloveniji. Drugič, domači publiki naj bi predstavljala svetovne domete analitične filozofije in pa domačo ustvarjanje. Tretjič, z razvijanjem slovenske terminologije in z zastavljanjem vprašanj ter iskanjem odgovorov, ki imajo izvor v tu in sedaj, naj bi skrbela za razvoj slovenske identitete. Ti razlogi so relevantni še danes, se je pa skozi čas pokazalo, da ta vprašanja niso le filozofsko relevantna, temveč imajo širši domet. Revija je tako danes širše orientirana in objavlja članke, ki so zanimivi tudi za »nefilozofsko« publiko, predvsem članke s širšo kulturno vsebino (multikulturalizem, akulturacija, asimilacija, problem pravic kulturnih manjšin itn.) in članke s področja teorije umetnosti. Revija se na reflektiran in kritičen način ukvarja tudi z aktualnimi problemi, ki tarejo našo družbo (etična problematika, problem migracij, politična filozofija, socialni problemi družbe, izobraževanje itn.). V prihodnosti bomo še večjo pozornost posvetili filozofskim vprašanjem, ki jih odpirajo raziskovanja v sodobni kognitivni znanosti (npr. etične in družbene implikacije nevroznanosti in umetne inteligence).
Društvo za analitično filozofijo in filozofijo znanosti
Prispevek primerja Illichovo in Rawlsovo razumevanje vloge institucij pri oblikovanju pravične družbene ureditve in zagotavljanju posameznikove avtonomije. Rawls družbene institucije obravnava kot ključni temelj pravične in stabilne družbene strukture, medtem ko Illich opozarja na njihove omejitve, zlasti v zvezi z legitimnostjo ter politično, ideološko in gospodarsko nevtralnostjo. Po Illichovem mnenju institucije lahko ogrožajo posameznikovo svobodo, ko se iz sredstev za dosego ciljev spremenijo v cilje same po sebi. Kot alternativo predlaga družbo sožitja, ki zavrača tista orodja, torej tiste sisteme, tehnologije in institucije, ki bi se lahko izrodile v nadzor ali omejevanje svobode. Vendar pa tudi ta rešitev ni brez tveganj, saj lahko zapade v enake težave kot institucije, tako da prevzame določene oblike nadzora in omejevanja, značilne za tradicionalne skupnosti. Kljub tem omejitvam Illichova kritika opozarja na potrebo po reformi institucij, da bi te dejansko služile zaščiti posameznikove svobode in avtonomije.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.153-166.2024
Kaj resničnega lahko povemo o fikcijskih likih?
Članek obravnava, kako teorija pretvarjanja in artefaktična teorija fikcije delujeta v internem in eksternem govoru o fikciji in zakaj oba, fikcijski antirealizem in realizem, naletita na težave. Predstavljena je rešitev Amie Thomasson (2003b), ki ohranja obstoj fikcijskih likov kot abstraktnih artefaktov, a v intrafikcijski diskurz vseeno sprejme pretvarjanje, da razreši nejasnosti, ki nastanejo, ko uporabljamo fiktivna imena v različnih kontekstih. Izpostavljena je problematičnost de re pretvarjanja, ki zahteva pretvarjanje, da ima abstraktni objekt konkretne lastnosti. Če de re pretvarjanje zavrnemo in v govor o fikciji sprejmemo de dicto pretvarjanje, izgubimo uniformnost teorije in trdimo, da fiktivna imena v delu diskurza referirajo, v delu pa ne. Cilj članka je nakazati, da vpeljava pretvarjanja v realistično teorijo fikcije kljub temu, da zahteva dvojno rabo fiktivnih imen, bolje razloži naše razumevanje govora o fikciji kot antirealistične teorije.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.169-186.2024
Modalni katapulti in meje modalne logike
Modalni »katapulti« so osnovne logične sheme sklepanj za modalne operatorje (»zaprtost« za logično posledico). Denimo, da propozicija p logično implicira, strogo implicira, modalno implicira ali materialno implicira …, propozicijo q. V skladu z ustreznim »katapultom« za modalni operator M velja prenos modalnosti: če Mp, potem tudi Mq. Modalni katapulti imajo pomembno vlogo pri logični analizi tradicionalnih filozofskih argumentov, kot sta fatalizem in inkompatibilizem. Tudi pri deontičnih paradoksih in v moralnih dilemah imajo katapulti osrednjo vlogo. Zagovarjam pristop, ki temelji na aktualizmu in protidejstvenem razmišljanju (Jackson, Goble): v razmišljanju o tem, ali bi moralo biti res, da p, upoštevamo, kaj bi bilo res, če p. Ta pristop dobro pojasni, kdaj prenos deontične nujnosti ne deluje in hkrati razloži njegovo uporabnost. Modalni katapulti so nepogrešljivi v logiki modalnosti, vendar tudi zarišejo meje tega pristopa.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.189-208.2024
Članek, ki je motiviran na osnovi poglavja v Šusterjevi knjigi, obravnava vidik tako imenovanega Fitchevega argumenta (FA), ki predstavlja resen izziv za veri-fikacijsko teorijo. V nasprotju s Šusterjevim stališčem v celotnem prispevku za-sledujem stališče, da večina poskusov, ki nameravajo verifikacionizem ubraniti izpod primeža Fitchevega argumenta, vključno z Edgingtonovo teorijo, ne uspe. Kar zadeva poskuse omilitve posledic Fitchovega argumenta za verifikacionizem v okviru klasične logike (Eddington kot najpomembnejši predstavnik), se postav-ljam na stran njihovih kritikov (Williamson, Percival) in trdim, da jim njihova namera ni uspela. Kar zadeva poskuse blokiranja vpliva Fitchevega argumenta v okviru neklasičnih (intuicionističnih, relevantnih, dialetheističnih in tako naprej) logik, to počnejo z uvajanjem načel, ki razveljavljajo nekatera osnovna klasična pravila in principe, pri čemer običajno uvajajo trivialne svetove. V tem primeru je verifikacionistično načelo (kot tudi vsi sklepi, vključeni v Fitchev argument) prazno resnično, kar ni zadovoljivo. V vsakem primeru pa ni prepričljivih doka-zov, da bi bodisi klasični bodisi kateri koli od neklasičnih pristopov verifikacio-nistu lahko pomagal, da bi se rešil iz primeža FA.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.209-228.2024
Razpravljam o konceptu možnih svetov, kot se uporablja v modalni semantiki, o katerem govori tudi Danilo Šuster v svoji knjigi Modalni katapulti. Sprašujem se, kako razumeti možne svetove v govoru o neobstoječem, na primer v eksplicitno imaginarnih diskurzih. Menim, da lahko smiseln diskurz o relevantnih možnih svetovih vzpostavi le kontekst razprave, v katerem se pojavljajo modalne propozicije o virtualnih (nerealnih) entitetah ali virtualnih (nerealnih) stanjih stvari, ne pa apriorne sodbe o tem, kaj je v principu logično možno ali nemogoče. Pri tem se pojavlja več težav, npr. interpretacija relativnih izjav, ki se nanašajo tako na realne kot na virtualne entitete, še posebej interpretacija nekaterih protidejstvenikov o realnih in virtualnih entitetah. Zdi se, da se v določenih primerih ne moremo “znebiti” protidejstvenosti, npr. s semantično pretvorbo v navadne generične stavke o možnih svetovih določene vrste.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.229-238.2024
Kljub prizadevanju po nasprotnem pogosto ravnamo iracionalno. V zadnjem času so nekateri epistemologi predlagali, da priznamo svoje napake in poskušali razviti skromno epistemologijo, ki bo v zakup vzela dejstva o naši iracionalnosti. Pomemben del takšne epistemologije predstavlja tudi opis vloge dokazil o naši iracionalnosti, t. i. dokazil višjega reda. Intuitivno se zdi, da bi morali pri tvorjenju prepričanj takšna dokazila upoštevati. Vendar pa se izkaže, da vključevanje dokazil višjega reda v teorijo racionalnosti ni lahka naloga. V tem prispevku najprej pregledam razpravo o dokazilih višjega reda, podrobno opišem problem dokazil višjega reda in predstavim glavne odgovore nanj. Nato predstavim dva nova primera dokazil višjega reda, vzeta iz znanosti. Trdim, da ta primera pod vprašaj postavljata stališča, ki zavračajo vlogo dokazov višjega reda. Ta stališča implicirajo, da so nekatere vsakdanje znanstvene prakse, kot sta vrednotenje dokazil v sistematičnih preglednih člankih ali celo izvajanje testov statistične značilnosti, iracionalne.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.241-262.2024
V zadnjih letih je neformalna epistemologija dodobra osredotočena na teorijo spoznavnih vrlin in hib, ki izhaja iz Aristotelove etike vrlin, in se deli na dva ključna pristopa: reliabilizem in responsibilizem, ki nudita sorodne a nasprotujoče si poglede na naravo tovrstnih vrlin in hib. Delo Quassima Cassama je poglobilo splošno dojemanje hib v strokovni javnosti kot vedenj, ki onemogočajo dostop do znanja in se klasificirajo v kategorije glede na zvestobo. Teorija spoznavnih vrlin in hib je s seboj pripeljala tudi teorijo argumentacijskih vrlin, h kateri je najpomembneje prispeval Andrew Aberdein, ki analizira prenos znanja in prepričanja skozi argumentacijo. Argumentacijske hibe taista teorija opredeli kot lastnosti, ki vodijo v zmotno uporabo argumentacije in sprejem pomanjkljivih argumentov. Vendar pa Cohen opozarja, da vsi načini prenosa znanja, na primer enostavne inferenčne izjave ali učilniška konverzacija, niso nujno argumentativni. Ker je v teh primerih prenos znanja ali prepričanja vseeno lahko prisoten na neargumentacijski način, je smiselno poiskati argumentacijski-sorodno vrsto hibe, ki se utegne pojavljati v tovrstnem prenosu prepričanj. Možnost opredelitve takšnih hib najdemo v Griceovi teoriji implikatur, kjer pomanjkljive izjave sprožijo pragmatične implikacije, kar odpira prostor za raziskovanje manifestacije spoznavnih hib v jeziku v neargumentativnih kontekstih prenosa znanja ali prepričanja.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.285-310.2024
Pojmovanja racionalnosti znotraj epistemologije se pogosto naslanjajo na idealizirane modele epistemskih agentov in okolja, v katerem ti delujejo. Omejena epistemska racionalnost je koncept, ki se takšnim idealizacijam poskuša izogniti in se pri postavljanju norm raziskovanja naslanja na empirične podatke o človeški kogniciji in epistemskem okolju. Izhaja iz Simonove omejene racionalnosti, Gigerenzerjeve ekološke racionalnosti in McKennove ne-idealne epistemologije ter deluje kot hibriden koncept, ki vsebuje tako normativne kot deskriptivne elemente in služi kot izhodišče za ponujanje epistemskih vodil, ki bodo pripomogle k izboljševanju naše epistemske situacije in doseganju epistemskih ciljev. Znotraj epistemologije zasledimo različne epistemske cilje, na primer oblikovanje resničnih prepričanj, upravičenje, znanje in razumevanje. V prispevku povzemam izbrane vidike razprave o epistemskih ciljih in vrednotah s poudarkom na veritističnem monizmu in prevprašujem, katere cilje bi morala zasledovati omejena epistemska racionalnost. Zaključujem, da lahko omejena epistemska racionalnost zasleduje različne vrste kognitivnega uspeha, ne zgolj resnice, vendar se omejuje na raziskovanje o tematikah, ki so za posameznika na nek način relevantne.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.2.263-284.2024
Med smislom in pomenom: ali lahko, glede na Fregeja, tudi drugače opredelimo njuno medsebojno razlikovanje?
Kako lahko opredelimo razliko med smislom in pomenom? Ali obstaja alternativa razlikovanju med smislom in pomenom, kot ga razume in uporablja eden izmed očetov moderne analitične filozofije, Gottlob Frege (1848–1925), pri čemer mislimo njegovo znano ugotovitev, da »pomen izrazov 'Večernica' in 'Danica' bi bil isti, smisel pa ne«? Za potrebe raziskovanja smo razvili organon, ki zajema opredelitve miselnega, telesnega in intuitivnega cogita. Razlikovanje med vrojenimi sistemi organiziranosti in delovanja treh vrst cogita pokaže, da je možna tudi drugačna opredelitev razlikovanja produktov miselnega (smisla) in intuitivnega cogita (pomena). To je razlikovanje med smislom in pomenom, ki je drugačno od Fregejevega.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.123-150.2024
Je Quineov problem nedoločenosti prevoda in reference relevanten za lingvistične in prevodoslovne teorije?
Članek obravnava pojem ekvivalence v teoriji prevajanja ter preučuje različne interpretacije in kritike tega pojma. Analizira različne pristope ekvivalence v literaturi, vključno s Catfordovim pojmovanjem ekvivalence, formalno in dinamično ekvivalenco Nide in Taberja in Kollerjevimi petimi vrstami ekvivalence. Članek nato obravnava kritike ekvivalence, pri čemer se osredotoča na kritike, ki temeljijo na vplivu Quinove nedoločenosti prevoda in nedoločenosti reference. Ugotavlja, da Quinov problem sicer izpodbija razumevanje ekvivalence na pomenski ravni, vendar druge oblike ekvivalence ostajajo uporabne, čeprav sprejetje Quinovega stališča zahteva odpravo samega pomena. Na koncu članek pretehta posledice navedenih vidikov za teorijo prevajanja. Čeprav sprejetje Quinovega stališča izpodbija nekatere oblike ekvivalence, pa tega koncepta ne ovrže v celoti. Druge vrste ekvivalence, na primer tiste, ki se osredotočajo na funkcijo ali učinek, ostajajo aktualne. Vendar pa sprejetje Quinovega stališča zahteva odpravo koncepta pomena, kar ima resne posledice za področje prevodoslovja in jezikoslovja nasploh.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.103-122.2024
Platon in ples: ontologija plesa skozi prizmo Platonove teorije idej ter Platonovo vrednotenje plesa
V članku obravnavamo ontologijo plesa z vidika Platona in sodobnih avtorjev. Na začetku predstavimo različne filozofske vidike koncepta plesa. Sledi opis ontologije plesa, kjer se naslonimo na razmišljanje sodobnih avtoric Osintseve in Pakes. Slednja se (med drugim) osredotoča prav na podobnosti med platonizmom in ontologijo plesa. V nadaljevanju razložimo relevantno Platonovo ontologijo oz. teorijo idej, ki zagovarja obstoj nadčutnega sveta. Prikazana je problematika Platonove kritike umetnosti v Državi, kjer je predvidena izločitev umetnikov iz idealne države. Platon je umetnost dojemal kot posnemanje, ki na prebivalstvo nima dobrega vpliva. Ta stališča se zdijo neskladna z njegovo pozitivno naravnanostjo do umetnosti v osnovnem izobraževanju. Pri starih Grkih je človek, ki je znal plesati, veljal za izobraženega. Platon je v svojo filozofijo glasbe vključeval pojem harmonije, ki še danes velja za eno najvišjih kvalitet glasbe in plesa. V zaključku primerjamo balet s Platonovo teorijo idej, odkrivajoč njune podobnosti.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.77-100.2024
Na podlagi teorije konceptualnih metafor bomo predstavili idejo Boga in božanskega kot koncept, pri čemer se bomo navezali na to, kako filmska umetnost upodablja in obravnava duhovne ali religiozne tematike. Poleg omembe tradicionalnih metafor se bomo osredotočili na koncept transcendence kot izkustva preseganja vsakdanje zaznave in razumevanja sveta. Raziskovali bom fenomenološko razmerje med imanenco in transcendenco predvsem v relaciji do tega, kako filmi poskušajo upodobiti izkušnjo ekstatičnosti in drugosti ter ustvariti doživetja, ki presegajo racionalno razumevanje. Ker filmska umetnost ni odvisna zgolj od verbalnega izražanja, temveč v veliki meri od čutnega in emocionalnega odziva gledalca, je tukaj še posebej zanimiva, ker ji uspe prebiti meje racionalnega diskurza in omogočiti dostop do izkušenj, ki jih običajno povezujemo z religijo in duhovnostjo. Opisali bomo nekaj možnih strategij, s katerimi filmi na gledalčevem živem telesu vzbudijo pomen in smisel transcendentnega ter preučili, kako film postane sredstvo za izražanje neizrekljivega – tiste (božanske) resničnosti, ki je onkraj jezika.
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.51-76.2024
V pričujočem članku zasleduje avtor dva cilja – najprej podati delovno definicijo terorizma, nato pa kritično ovrednotiti argumentacijske strategije, ki vodijo do njegove skoraj soglasne moralne obsodbe. V zvezi s prvim zagovarja potrebam moralnega ovrednotenja prikrojeno definicijo terorizma kot ne-razlikovalne uporabe nasilja – ali resno mišljene grožnje z njim – z namenom/ciljem (od oblasti) izsiliti bolj ali manj korenite politične oz. družbene spremembe. V zvezi z drugim priznava, da si teroristi z načrtnim fizičnim in psihičnim nasiljem nad civilisti naprtijo težko moralno breme, a dokazuje, da terorizem v tem ni pomembno drugačen od drugih, praviloma toleriranih in neredko celo slavljenih in občudovanih vrst politično motiviranega nasilja, od oboroženih uporov in revolucij do državljanskih in meddržavnih vojn. Ali se bo terorizem pod navedenim moralnim bremenom nazadnje zlomil ali ne, bo v prvi vrsti odvisno od konkretne utemeljitve, tolmačenja in uporabe načela imunosti civilistov – ta naloga pa se po premisleku izkaže za precej trši oreh, kot dajeta slutiti njegova samoumevnost in vsesplošna popularnost. In končno, za enačenje terorizma in ekstremizma ni prepričljivih razlogov, sploh če pomislimo, koliko strpnejši smo do drugih pojavnih oblik politično motiviranega nasilja, ki so terorizmu v najboljšem primeru moralno enakovredne ali pa še to ne
Avtorske pravice (c) 2024 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://doi.org/10.18690/analiza.28.1.3-50.2024
Status umetne inteligence v svetu umetnosti
Danes smo priča zelo naglemu razvoju umetne inteligence (UI) na praktično vseh področjih. Javnosti najbolj znan oz. opazen razvoj na področju UI je razvoj ChatGPT-ja podjetja OpenAI. ChatGPT je orodje, ki s pomočjo UI odgovarja na vprašanja, pomaga pri pisanju besedil, esejev, tudi programerske kode. Se pa je v zadnjih letih javnosti približala še ena oblika kreativne UI, ki pa se ne ukvarja z jezikom, temveč se umetniško udejstvuje na področju vizualne in druge umetnosti. Verjetno najbolj znan program UI za ustvarjanje oz. generiranje grafične umetnosti je DALL-E, ki je tako kot ChatGPT v lasti podjetja OpenAI. V tem članku bomo pisali o »problematiki« vpeljevanja UI v umetniški svet in kaj umetnost UI v kontrastu z »normalno« človeško umetnostjo predstavlja družbi. Predvsem nas bodo zanimala vprašanja kot so, kaj je umetnost UI, ali umetnost UI sploh lahko upoštevamo kot umetnost, ali je UI lahko sama po sebi umetnik ali je samo orodje, kako in zakaj umetnost UI vpliva na umetnost samo ipd.
Avtorske pravice (c) 2023 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Problem ne-identitete kot problem okoljske etike?
V okoljski etiki se kot teoretična prepreka ukrepom za preprečevanje podnebnih sprememb pogosto omenja tako imenovani problem ne-identitete (PNI). Ta temelji na konfliktu med intuicijo, da imajo nekatera naša dejanja, ki vplivajo na prihodnjike, moralno vrednost, in ugotovitvijo, da zaradi njihove narave vplivanja na identiteto težko pokažemo na ljudi, ki jim škodujejo. V članku poskušam pokazati, da PNI ne predstavlja takšnih težav. PNI najprej natančno predstavim. Nato analiziram dva pristopa, ki pokažeta, da ne moremo samoumevno sprejeti premise, da dejanja, kot je sprejetje ene energetske politike namesto druge, vplivajo na identiteto prihodnjikov. Prvi predstavljen pristop pod vprašaj postavi pojmovanje identitete, ki ga ta premisa predpostavlja, drugi pa pojmovanje vplivanja na identiteto. Izpostavim tudi nekaj možnih kritik obeh pristopov in odgovorim na njih. V zaključku razmišljam še o praktičnih implikacijah PNI za okoljevarstvene ukrepe in sklenem, da so odločitve, ki zadevajo prihodnjike, iz praktičnega vidika analogne odločitvam, ki zadevajo sodobnike.
Sprva je podanih nekaj primerov barvne osvetlitve. Nato je podan odgovor, zakaj je barvna osvetlitev pomembna na področju spoznavne teorije. Gre za napetost med spoznavno izkustveno razvidnostjo ter med bogastvom ozadne oblikovne pokrajine, ki jo razreši barvna osvetlitev. Za razumevanje učinkovitosti barvne osvetlitve je pomemben pristop spoznavne ledene gore, kjer nastopa nad vodno gladino pojavna zavedna duševna naperjena vsebina, pod vodno gladino pa obstaja mnoštvo ne-zavednih naperjenih vsebin, ki same niso predstavljene na sceni nad vodno gladino, ampak so tam upoštevane s posredovanjem značilnosti, ki omejeno sceno osvetljujejo in oskrbijo naravnanost nadvodne naperjene vsebine. Najgloblje področje spoznavne ledene gore tvori njen nezavedni del, ki vpliva na nadvodno sceno na vzročni način in je izkušen na način strele z jasnega. Predlagamo, da na področju spoznavnega upravičenja pri tvorbi prepričanj sledimo normativni raznolikosti pri presojanju etične primernosti. Razlika med dobrim in pravilnim ustreza objektivnemu spoznavnemu propozicionalnemu upravičenju ter doksastičnemu upravičenju prepričanja na podlagi sodelovanja spoznavnega dejavnika.
Pripovedna umetnost in terapevtsko samospoznanje
Zadnja leta potekajo razprave v estetiki in filozofiji umetnosti o vprašanju, ali lahko pridobimo znanje o svetu iz umetniških del. Vendar pa je zelo malo napisanega o učinkih, ki jih ima umetnost na kultiviranje samospoznanja in samorazvoja. Medtem ko se večini od nas zdi očitno, da umetnost ima te učinke, je le malo znanega o tem, kako in zakaj se ti pojavijo. Obravnava tega vprašanja je glavni cilj sledečega prispevka. Bistvo argumenta je, da pripovedna umetnost ponuja edinstveno priložnost za sprejetje dvojne (prvo- in tretjeosebne) perspektive na lastna mentalna stanja, ki je, kot trdijo psihologi in filozofi uma, potrebna za pridobitev vrste samospoznanja, ki vodi v samorazvoj in samospremembe, to je, terapevtskega samospoznanja.
Članek se ukvarja z Wittgensteinovim razumevanjem etike in estetike. Avtor predstavi razumevanje zgodnjega Wittgensteina. Najprej pojasni Wittgensteinovo razumevanje etike, potem pa še njegov pogled na etični pomen estetske drže. V tem okviru razloži, v kakšnih smislih in ozirih lahko govorimo o etiki kot neizrekljivem (transcendentalnem) pogoju in pojasni naslednje trditve: etične tavtologije so nedotakljive ali celó svete, njihovo kršenje je tragično; s spremembo drže do sveta se spremenijo meje sveta, ne pa dejstva sveta, in svet postane drug svet; »etični stavki« so formalni in absolutni; etika in estetika sta eno; estetska drža je srce srečnega življenja; etika zgodnjega Wittgensteina je »egocentrična« ali solipsistična, evdaimonistična, ima značilnosti etike kot umetnosti življenja in je osebne narave, etika posameznika.
Schiller je – v nasprotju s Kantom – v Kailasu lepoto premestil oziroma umestil na področje praktičnega uma. To pomeni, da načelo lepote ni konstitutivno, temveč regulativno, kar z drugimi besedami pomeni, da bi moral vsakdo ugledati lepoto v objektu. Lepota ni po Schillerju nič drugega kot svoboda v pojavu. Težava je, kako določiti, kdaj je nekaj v izkustvu pojav svobode. Schiller je prepričan, da pripisujemo svobodo tistim objektom, ki so samodoločujoči, tistim, ki delujejo zgolj iz samih sebe. Njegovo »objektivno« načelo pomeni »subjektivno univerzalnost«, v tem smislu Schiller ni prišel nič dlje od Kanta, ki tudi zagovarja »subjektivno univerzalnost«. Članek primerja gledišča Schillerja na eni strani in Kanta na drugi strani in zaključi, da je bil Schiller z vidika analiziranega v članku korak pred Kantom, in da je Kant potreboval nekaj let, da je prišel do skoraj istovetnega stališča.
Avtorske pravice (c) 2023 Univerza v Mariboru, Univerzitetna založba https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Kripke o esencializmu izvora materialnih predmetov
V slavni 56. opombi Imenovanja in nujnosti Kripke ponudi argument za trditev, da je materialni izvor esencialna lastnost materialnih predmetov. V literaturi se je kmalu uveljavilo prepričanje, da je Kripke z njim poskušal esencializem materialnega izvora izpeljati zgolj iz svoje teorije imen. Obveljala je tudi trditev, da mu to ni uspelo. V članku poskušam ponuditi novo branje Kripkejevega argumenta. Trdim, da bi morali besedilo 56. opombe brati kot argument,utemeljen na istem sklopu intuicij o kontingentnosti in nujnosti, ki jih Kripke uporabi za zagovor svoje teorije togih označevalcev. Sicer se izkaže, da na ta način lahko utemelji zgolj šibko obliko esencializma materialnega izvora, a trdim, da je Kripkejeva nejasna ubeseditev teze o esencializmu skladna tudi s to šibko obliko. Najprej predstavim uveljavljeno rekonstrukcijo Kripkejevega argumenta in izpostavim njegove pomanjkljivosti. Nato povzamem dva pristopa k dopolnitvi argumenta in pokažem, zakaj ne uspeta. Na koncu predstavim še svoje branje Kripkejevega argumenta.
Etika zastiranja in podrejenosti žensk v islamu
Članek se osredotoča na temo islamske etike, zastiranja žensk v islamu ter zahodne kritike tega pojava. Opisuje, kako islamska etika vpliva na medčloveške odnose, pri čemer verske zapovedi in načela prispevajo k vzpostavitvi urejenega sožitja med ljudmi. Poseben poudarek je namenjen zastiranju žensk v islamski veri, kjer se različne interpretacije in prakse kažejo kot rezultat kompleksnega kulturnega in verskega okvira. Poglobljeno je analizirano, kako zastiranje žensk izhaja iz verskih prepričanj, a se obenem sooča z raznolikimi interpretacijami ter razumevanjem v različnih družbah. Članek obravnava tematiko svobodne izbire ženskega zastiranja in kako je to opredeljeno in pogojeno v različnih družbah. Celotna razprava odpira vprašanja o raznolikosti, kulturi, enakosti spolov ter svobodi verske izbire, ki so vpete v kompleksnost odnosov med islamom, zahodno kulturo in zastiranjem žensk.
Kantovi argumenti za tezo »bit ni realni predikat«
Kant je menil, da lahko s tezo »Bit ni realni predikat« zavrne ontološki dokaz za Božje bivanje, kot sta ga historično razvila Anzelm in Descartes. Svojo tezo o biti je predstavil v Edinem možnem argumentu in kasneje v Kritiki čistega uma. Toda ali je podal jasne razloge zanjo? Članek trdi, da lahko iz Kantove zgoščene obravnave izluščimo štiri argumente za tezo o biti: opisni argument, argument iz popolnoma določenega pojma, primerjalni argument in identifikacijski argument. Predstavljene so prednosti in šibkosti Kantovih argumentov (ki so včasih presenetljivo trivialne). Članek trdi, da je četrto sklepanje, ki ima strukturo reductio argumentacije, najmočnejše, kljub temu, da se klasične obravnave Kantove teze (Hegel, Heidegger, Barnes, Hintikka) osredotočajo na druge argumente.
Razpravljam o pomenu t. i. splošne strukture sveta in povsem splošnih (povsem posplošenih) stavkov v Wittgensteinovem Logično -filozofskem traktatu. Ugotavljam, da sleherna primerjava povsem splošnih stavkov in elementarnih stavkov ustreza nečemu nemogočemu, namreč želeti povedati nekaj smiselnega o svetu kot omejeni strukturirani celoti. Ali to pomeni, da je treba prenehati z vsemi izjavami o dejstvih in svetu, zlasti o vseh dejstvih in vsem svetu? Mislim, da ne, kajti prenehati govoriti o nečem ne pomeni nujno, da smo presegli ta govor, potrebno je še, da presežemo vsako potrebo ali težnjo po takšnem govoru. To po Wittgensteinu terja precej več kot odpoved nesmiselnim stavkom, terja namreč tudi nanašanje na smisel sveta (6.41) skozi »transcendentalno« enost sveta in življenja (5.621).
O verjetnosti pogosto govorimo v povsem vsakdanjem kontekstu in jo intuitivno razumemo. Težava nastane, ko skušamo natančneje definirati, kaj verjetnost je. Neenotnost se odraža v velikem številu različnih teoretičnih interpretacij verjetnosti. Za boljše razumevanje pluralnosti pristopov je v prvem delu prispevka podan kratek zgodovinski pregled razvoja interpretacij verjetnosti in verjetnostnega računa. V drugem delu so predstavljene in kritično ovrednotene različne ključne interpretacije: klasična, logična, subjektivna, frekventistična in propenzitetna. Prispevek se zaključi s kratko analizo, kako so interpretacije verjetnosti vpete v širši filozofski kontekst in izpostavi eno izmed odprtih vprašanj na tem področju: vprašanje nenatančne verjetnosti.
V prispevku je obravnavana povezava komputacije in metafizike z dveh zornih kotov. V prvem delu so skozi zgodovinski pregled predstavljeni avtorji, ki so naredili ključni teoretični doprinos na poti do modernega razumevanja komputacije. V drugem delu pa je razdelan koncept “sintetične metafizike”, ki napeljuje na to, da je komputacija posplošena oblika vsake metafizike. Omejitve komputacije so hkrati končne omejitve metafizike, zato slednja v svoji najbolj dovršeni obliki ne more biti analitična.